La început a fost Întunericul... iar apoi... BANG !
A apărut o entitate aflată într-o expansiune infinită de timp, spatiu si materie.
Acum putem întelege evenimente dincolo de limitele existentei noastre,
într-un loc numit... UNIVERS.
Suntem singuri în Univers ?
Suntem singurii care privesc spre stele si se întreabă,
"E cineva acolo ?"
Azi, oamenii de stiintă caută răspunsul în diferite moduri.
Unii, cu ajutorul unor radiotelescoape masive,
altii, cu ajutorul unor sonde interplanetare, interstelare.
Dacă am găsi forme de viată extraterestră cum ar arăta aceasta ?
Moale si maleabilă ?
Sau primii extraterestri pe care-i vom întâlni vor fi
simple masinării capabile de autoreplicare,
în timp ce creatorii lor biologici vor fi dispărut cu milioane de ani în urmă ?
Unii dintre cei mai renumiti cercetători caută răspunsul
încercând să dea de E.T.
UNIVERSUL - ÎN CĂUTAREA EXTRATERESTRILOR S01 E13
Adaptarea Bubuloimare
E întrebarea care i-a tinut treji pe multi dintre aceia care
examinează cerul înstelat,
meditând asupra posibilitătilor.
Într-o galaxie care contine miliarde de stele,
într-un Univers cu o sută de miliarde de galaxii,
am putea fi singuri ?
Incredibila vastitate a Universului este dificil de înteles.
Dar iată o modalitate de a o face.
Dacă am reduce Soarele la dimensiunea unei bile de sticlă,
si am pune-o pe un trotuar din Manhattan,
Terra ar fi un punct situat la 1,2 metri,
iar Marte ar fi la 0,6 metri mai încolo.
Următoarea cea mai apropiată stea,
unde am putea spera să găsim forme de viată inteligentă,
în Alpha Centauri,
n-ar fi la 3-30 de metri,
ci tocmai în Washington DC.
La o distantă de 370 km.
Altă stea ar putea fi la 11265 km distantă,
în Rio de Janeiro.
Dacă însă am descoperi întâmplător astfel de călători
în puncte îndepărtate ale Cosmosului,
cum ar arăta ?
Ar fi asemenea nouă ?
Ar fi complet diferiti ?
Ar putea fi atât de ciudati si neobisnuiti
încât să depăsească orice vis
sau cosmar imaginabil ?
Multi sunt de părere că, în căutarea vietii extraterestre
ar trebui să privim atent originile vietii terestre,
modul în care ar fi apărut viata pe Terra.
La începutul anilor 50,
doi chimisti de la Universitatea Chicago
au făcut progrese uimitoare referitoare la originile chimice ale vietii.
Laureatul premiului Nobel pentru chimie, Harold Urey,
si absolventul Stanley L. Miller,
au realizat o mostră de supă primordială.
Au injectat metan si amoniac,
hidrogen si apă, într-un sistem închis de tuburi si vase de sticlă.
Acesti compusi chimici par a fi fost dominanti pe Terra.
Dacă punem toti acesti compusi într-un recipient,
si asigurăm energia necesară
unor reactii chimice,
ce ar putea rezulta ? Ce fel de reactii ar avea loc ?
Miller si Urey au alimentat amestecul cu descărcări electrice
care au simulat fulgerele
iar rezultatul a fost... electrizant.
Au obtinut o mâzgă brună pe peretii vasului de reactie.
Iar când au început să analizeze mâzga
au găsit elemente organice într-însa
iar între aceste elemente au descoperit aminoacizi,
precursorii si "cărămizile" necesare alcătuirii proteinelor.
Iar proteinele reprezintă elemente fundamentale ale vietii.
Experimentul Miller-Urey a demonstrat
că precursorii unui organism viu
ar fi putut să apară ca urmare a unei reactii chimice.
Aceste reactii nu sunt limitate la Terra.
Metanul, amoniacul, hidrogenul si apa
se regăsesc si pe alte corpuri celeste din Sistemul Solar,
iar unii oameni de stiintă extind aceste limite la întregul Univers.
Astronomul Carl Sagan,
comenta experimentul Miller-Urey,
în sensul în care niciun alt experiment individual nu ar fi fost mai potrivit
pentru a convinge oamenii de stiintă că formele de viată abundă în Cosmos.
Prezenta apei este un element cheie.
O astfel de reactie chimică nu ar fi putut avea loc în absenta ei.
Apa este extrem de utilă ca si solvent,
mult mai potrivită decât alte lichide.
Astfel putem dizolva toate tipurile de nutrienti
si produsi chimici care pot actiona ca si catalizatori,
elemente necesare reactiilor chimice ale vietii.
Apa este un lichid excelent pentru stocarea acestor substante.
Pe Terra, unde există apă lichidă,
indiferent de violenta mediului,
există si variate forme de viată.
Unele forme de viată se află în profunzimile oceanelor
unde lumina Soarelui nu ajunge.
Se află în fisuri stâncoase umede la sute de kilometri sub scoarta terestră.
Se regăsesc si în sisteme cu o salinitate extremă
cum ar fi acest străvechi lac Californian,
cu un continut salin peste 10%.
Înseamnă de peste 3 ori continutul salin al oceanelor.
Dar viata pe Terra înseamnă de asemenea si prezenta carbonului,
care a fost de fapt prima substantă generată de experimentul Miller-Urey.
Toate formele de viată, asa cum le stim,
sunt alcătuite în mare parte din compusi pe bază de carbon.
Formele de viată trebuie să fie capabile să producă molecule lungi
care pot stoca informatia.
Carbonul este extrem de util pentru a crea molecule lungi.
De exemplu, molecula de ADN
are o lungime de aproximativ 1 miliard de perechi de baze azotate.
Dacă am întinde o singură moleculă de ADN din una dintre celulele noastre,
ar avea aproximativ 1 metru.
Iar asta numai pentru una dintre miliardele de celule ale organismului uman.
E nevoie de o structură care să poată înmagazina cantităti enorme de informatie
informatii necesare pentru a construi un leu, un om sau un copac.
Dar dacă viata ar fi apărut în altă parte a galaxiei sau dincolo de ea,
ar fi fost suficiente aceste conditii ?
Ar fi viata extraterestră bazată pe carbon si apă ?
Ar fi ADN baza formelor inteligente de viată ? Extraterestrii ar fi ca si noi ?
Poate că ne-ar semăna putin,
dar asta ar fi doar o pură coincidentă.
Tocmai am zărit un popândău pe aici prin tufisuri,
locuieste pe aceeasi planetă ca si mine,
si probabil că are un ADN similar cu al meu în proportie de 70%.
Si nu seamănă cu mine. De ce ar semăna extraterestrii cu noi ?
Probabil că nu ar semăna.
Unul dintre cei care meditează asupra acestor probleme
si speculează asupra formelor de viată extraterestră,
este Dr. Robert Hurt, de la California Institute of Technology.
Hurt este un cercetător în domeniul reprezentării imagistice,
care utilizează datele receptionate de la telescopul spatial Spitzer
pentru a genera imagini ale spatiului, obiectelor si proceselor îndepărtate,
pentru a vizualiza si explica optim elemente tehnice complexe
prin intermediul imaginilor.
Au fost studiate planetele din jurul unor stele îndepărtate,
modul de formare al stelelor si nebuloaselor,
procese care au loc în galaxiile din Universul îndepărtat,
până la limitele evenimentului Big Bang.
Pentru acest episod, Dr. Hurt a acceptat să utilizeze
datele stiintifice cunoscute pentru a genera o formă extraterestră ipotetică.
Ca lume extraterestră, a ales planeta Jupiter.
O adevărată provocare, deoarece Jupiter este o imensă sferă gazoasă.
Este un loc în care nu putem vorbi despre un sol,
în care atmosfera este compusă din hidrogen si heliu,
desi este bogată în elemente organice.
Dacă am coborî în atmosferă temperatura ar creste
si la fel si presiunea.
Pentru experimentul mental imaginat
ne-am întrebat, cum ar fi să trăiesti în asemenea mediu ?
Prin raportare la singurul model existent de forme de viată,
cel al organismelor vii terestre,
Hurt a început prin întrebarea, "Ce necesită viata pe Terra ?"
E nevoie de o sursă de energie, e nevoie de reactivii
care sunt necesari vietii pe Terra, de materialele din care e compusă.
Pe Jupiter, sursa primară de energie este radiatia Solară slabă,
care ajunge la nivelul atmosferei superioare.
Singura sursă de reactivi ca elemente structurale ale vietii
este reprezentată de compusii organici regăsiti în pătura noroasă joviană.
Pentru a imagina o potentială formă de viată
care să poată profita de ciclurile lungi,
Dr. Hurt si-a amintit de o idee originală a lui Carl Sagan, din 1970:
o structură similară unui balon cu gaz, organic.
O astfel de creatură ar putea pluti indefinit în atmosfera lui Jupiter.
Desigur, pe Jupiter avem o problemă,
atmosfera este compusă deja din cel mai usor gaz cunoscut,
hidrogenul.
Asadar, nu putem crea un balon mai usor decât hidrogenul.
Pentru ca un balon să poată pluti în atmosfera lui Jupiter,
ar fi nevoie de un sistem cu aer cald.
Hurt a imaginat un organism extraterestru
care e mai mult plantă decât organism animal.
Un balon ca o plantă care pluteste cu aer cald.
Ar fi destul de costisitor în termeni biologici
pentru a genera propria căldură,
asa că vom imagina o creatură cu un învelis întunecat, foarte subtire,
care permite radiatiilor solare să încălzească gazul dinăuntru.
E posibil să obtinem ceva care să leviteze,
cel putin pe durata zilei,
prin absorbtia radiatiilor solare.
Noaptea, planta si-ar pierde sursa de energie,
dar Dr. Hurt a prevăzut asta în timpul conceptiei creaturii.
Are o formă care-i permite să functioneze si ca parasută
care să poată survola surse termale atunci când nu-ti poate încălzi gazele
pentru a pluti ca un balon.
Noaptea, poate coborî în atmosferă
iar după ce găseste surse termale poate pluti ca un planor.
Timpul petrecut la altitudini joase poate fi benefic pentru creatură.
Aici găseste hrană din belsug.
I-am făcut un fel de rădăcină aeriană care atârnă în partea inferioară.
Când se afundă în regiunile atmosferice inferioare,
poate scana si extrage compusii organici existenti în acea zonă
din atmosfera lui Jupiter.
Desigur, realizarea Dr. Hurt balonul-plantă jovian,
reprezintă un exercitiu de imaginatie dus la extrem,
prin speculatii fundamentate stiintific.
Posibilitatea existentei actuale a unor forme de viată
pe alte corpuri ceresti din Sistemul Solar,
pare reală pentru unii astrobiologi si geologi.
Un astfel de corp ceresc este situat în vecinătatea lui Jupiter,
pe luna joviană înghetată numită Europa.
Situată la 595 milioane km de Terra,
orbitează în jurul gigantului gazos Jupiter
si este cea mai probabilă locatie pentru viata extraterestră din Sistemul Solar.
Luna Europa.
O sferă acoperită de gheturi, de dimensiuni apropiate de ale Lunii terestre,
si cam 1/4 din volumul terestru.
Oamenii de stiintă cred că gheata de pe Europa
acoperă un ocean global de apă lichidă.
O dovadă convingătoare este aceea că Europa conduce energia electromagnetică.
Conduce câmpul magnetic generat de Jupiter.
Conductivitatea este semnătura, sau cel putin asa credem,
prezentei apei sărate pe Europa.
Se crede că stratul de apă de pe Europa
ar putea avea o grosime de 160 km.
Să ne amintim că Europa are un volum similar cu Luna terestră,
ceea ce înseamnă că, desi este un corp ceresc mai mic,
are de două ori mai multă apă lichidă
decât toate oceanele terestre la un loc.
Desigur, apa lichidă face posibilă viata pe Terra.
Oamenii de stiintă care caută forme de viată extraterestră,
s-au concentrat pe studiul lunii Europa.
Cum ar fi posibil ca apa lichidă,
care îngheată sub zero grade Celsius,
să existe pe o lună situată de 5 ori mai departe de Soare decât Terra ?
Europa are o orbită eliptică în jurul lui Jupiter.
Uneori se apropie de Jupiter, apoi se îndepărtează.
Când se apropie de Jupiter este tensionată de fortele gravitationale,
un efect numit maree,
iar când se îndepărtează, tensiunea se reduce.
Astfel, Europa este supusă unui stres mecanic continuu.
Frecarea produsă de aceste tensionări generează căldură,
asa cum o minge de cauciuc se încălzeste dacă este comprimată în mod repetat.
La scară planetară, acest fenomen se numeste încălzire mareică,
si e posibil să producă suficientă energie, pentru a mentine apa
în formă lichidă la kilometri sub scoarta Europei.
Se pare că această tensionare
poate produce si fisuri în crusta care acoperă luna înghetată.
Să ne imaginăm că am încerca să modificăm forma unui ou.
Ce s-ar întâmpla cu coaja ? Coaja ar crăpa.
Când examinăm suprafata Europei,
vedem linii peste tot, linii care sunt, aproape sigur,
elementele de identificare pentru fisuri.
Fisurile par a se deschide si închide în mod repetat.
Iar capacitatea acestor fisuri
de a permite apelor de adâncime să ajungă la suprafată,
are implicatii importante asupra posibilitătii existentei vietii pe Europa.
Apa din ocean va năvăli ascendent în fisură,
si pe măsură ce urcă, va începe să înghete.
Câteva ore mai târziu, când fisura se închide,
va presa fluidul spre suprafată.
Acolo unde se văd liniile pe Europa,
sunt santuri duble, câte un sant de fiecare parte a fisurii.
Mare parte din apă se scurge înapoi în fisură
si în oceanul din adâncuri.
Probabil va duce cu ea elemente structurale ale vietii
care vor pătrunde de la suprafată.
Stratul superior de gheată de pe Europa retine oxigenul.
E separat de apa din gheată
prin particule încărcate din câmpul magnetic al lui Jupiter.
În plus, suprafata Europei contine compusi organici
care provin din comete si fragmente de cometă,
astfel, suprafata continând ingredienti importanti ai vietii.
Dr. Richard Grinberg, de la Universitatea Arizona,
a imaginat forme posibile de viată
care ar putea profita de ecosistemul produs la nivelul fisurilor
din scoarta înghetată a lunii Europa.
Desi chiar la suprafată
viata nu e posibilă din cauza radiatiilor,
la câtiva metri mai jos,
formele de viată ar putea fi protejate de radiatii
si ar putea receptiona suficientă lumină pentru fotosinteză.
Asadar, la acest nivel ar putea exista un organism capabil de fotosinteză
si care ar putea avea legături cu oceanul
prin apa mareică ascendentă/descendentă la nivelul fisurilor.
Ziua pe Europa este mai lungă decât ziua terestră,
cam de 3,5 ori mai lungă.
Există timp suficient pentru organismele mobile pentru a se strecura în fisură.
Ne putem imagina alte organisme care se catără pe peretii fisurilor
si se folosesc de fluxul apei oceanice care le scaldă zilnic.
E posibil ca si creaturi ca molustele sau meduzele
să urce cu apa din aceste fisuri
pentru a prelua hrană proaspătă de la suprafată.
Viata în oceanele acoperite de gheată poate atrage energie si nutrienti
si din altă parte decât de la suprafata înghetată.
Există posibilitatea ca energia termică reziduală din miezul Europei
să formeze surse hidrotermale subacvatice.
Pe Terra, vulcanii subacvatici găzduiesc forme exotice de viată.
Apa fierbinte, în cantităti reduse
si cu un continut bogat în metale grele, emerge prin apa de adâncime
si este pompată în ocean, existând un gradient important
privind compozitia chimică si din care viata se poate alimenta.
Această sursă de energie chimică permite
existenta unor vaste populatii bacteriene si a altor microorganisme.
Acolo avem un întreg ecosistem, cu un întreg lant trofic,
până la pesti si viermi diferiti care misună prin aceste locuri.
Recent s-a pus problema trimiterii unei sonde pe Europa
care ar putea pătrunde prin gheată în căutarea formelor de viată.
Expert în domeniul Europa, Richard Grinberg, crede
că o sondă ar putea detecta urme de viată si fără a străbate gheata.
Dacă am trimite o navetă pe Europa pentru a căuta forme de viată,
e posibil să le găsească usor, mai usor decât credem.
Majoritatea planurilor iau în considerare modalitătile în care vom traversa...
kilometrii de gheată pentru a ajunge la ocean.
Cum să săpăm sau cum să topim această gheată.
E posibil să nu fie necesar. Dacă am putea coborî într-un loc
unde lichidul sau apa au iesit recent din ocean,
am putea găsi microorganisme în acea gheată.
Am putea coborî într-un loc activ,
de unde am putea prelua o probă de apă oceanică proaspătă.
Unii cred că ar exista riscul de a contamina luna înghetată.
Dacă am avea microorganisme
transportate de o navetă spatială care ar coborî la suprafata Europei,
si aceste microorganisme ar găsi drumul către apa de pe Europa,
am putea descoperi ulterior viată pe această planetă
dar nu ar fi decât o formă de contaminare.
În altă parte a Sistemului Solar,
pe altă lună îndepărtată,
contaminarea terestră nu ar reprezenta un pericol.
Formele de viată de acolo ar fi prea exotice.
Din 2004, o sondă NASA numită Cassini-Huygens
orbitează în jurul lui Saturn,
si a trecut de mai multe ori deasupra celei mai mari luni, Titan.
Titan este un corp ceresc enorm,
fiind a doua lună ca mărime din Sistemul Solar.
Este cu 50% mai mare decât luna terestră.
Dacă nu ar fi un satelit al lui Saturn, Titan ar fi o planetă.
Dar ce e mai important este părerea că Titan,
ar putea acum, sau în viitorul apropiat,
să găzduiască forme de viată.
Elementele geologice sunt similare cu cele terestre.
Toate procesele existente pe Terra,
curenti aerieni, eroziune, lacuri,
vulcanism, munti de încretire,
cratere de impact...
se regăsesc si pe Titan, care este bogat din punct de vedere geologic.
Dar la 1350 milioane km de Soare,
de 9 ori mai departe decât Terra, Titan e înghetat.
Temperatura medie la suprafată este de aproximativ - 184 grade Celsius
E atât de frig încât apa de pe Titan este înghetată
într-o stare extremă în care se comportă ca o stâncă.
Rocile din această imagine neclară preluată de sonda Huygens sunt compuse din apă.
Este atât de frig încât hidrocarburile care sunt gazoase pe Terra
de exemplu metanul si etanul,
se află în stare lichidă la suprafata lui Titan.
Trecerile sondei Cassini le-au identificat.
Vedem cantităti mari din ceea ce par a fi materiale organice, la suprafată,
vedem întinderi lichide uriase.
Dar nu e apă lichidă, ci metan lichid
cu posibile urme de etan dizolvate în el.
Sunt lacuri mari sau chiar mici mări.
Astrobiologii au început să avanseze ipoteza
că în aceste lacuri s-ar fi putut dezvolta microorganisme.
Formele de viată ar putea fi extrem de exotice.
Noi gândim formele de viată în termenii apei lichide.
Dar ar putea exista viată în hidrocarburi lichide ?
Posibil.
Viata pe Terra există în conditii foarte dificile,
în care nu ne-am astepta să existe viată.
Aceste organisme se numesc extremofile,
deoarece trăiesc în conditii extreme.
Aici, în lacul Mono, un lac foarte alcalin
extremofilele supravietuiesc.
Există si posibilitatea ca viata
să fi apărut mai devreme în istoria lui Titan,
când mai rămăsese o cantitate suficientă din căldura initială a formării.
În acel moment, conditiile de pe Titan ar fi putut fi similare
cu acelea de pe Terra primordială.
Era multă apă acolo,
mult azot si multi alti compusi.
Avem apă caldă, azot, carbon...
Credem că unele dintre aceste reactii chimice
care au avut loc pe Terra si care au generat
compusii pre-biologici si biologici care aveau să fie
încorporati în forme de viată,
ar fi putut avea loc si pe Titan,
cu aceeasi compusi chimici prezenti într-un mediu cald.
Unii cred că e posibil că dacă miezul lui Titan mai este cald încă,
atunci viata microbiană ar putea fi prezentă
adânc sub suprafata acestei luni.
Organismele vii au fost găsite din abundentă în crevase stâncoase umede
la 3-5 km sub scoarta terestră.
Adânc, sub scoarta lui Titan, iar când spun "adânc" vorbesc despre
50 sau 100 Km, sau chiar sute de km,
ca si pe Terra, cu cât avansăm în profunzime cu atât temperatura creste.
E posibil ca pe Titan să existe materiale
amestecate cu apa, asa cum este amoniacul care actionează ca antigel,
si stim că apa este un mediu propice
pentru toate tipurile de reactii chimice, inclusiv reactiile care generează
aminoacizi si alte elemente prebiotice.
Astăzi, observatiile la suprafata lui Titan sunt limitate.
Luna este acoperită de o atmosferă densă de azot si metan.
Sonda Cassini este echipată cu un sistem imagistic în infrarosu,
dar imaginile obtinute în spectrul vizibil
sunt mult mai utile specialistilor.
Trebuie să treci cumva de această atmosferă opacă
care împiedică vizualizarea la suprafată.
Pentru a vedea cu adevărat ce se întâmplă la suprafată,
si pentru a ne forma o idee concretă
asupra compozitiei acestor obiecte pe care le vedem la suprafată,
se pare că trebuie să ne apropiem mult mai mult.
Sonda Huygens a coborât pe această lună
si a transmis imagini.
Dar sonda nu este mobilă.
Când ajungi pe o planetă,
sigur că ai realizat un progres stiintific imens.
Dar ai doar o imagine punctiformă.
Câte am sti despre Terra
dacă am ateriza în desertul Sahara ?
Nu am vedea aceleasi forme de viată ca si aici.
O posibilitate de a explora imensa suprafată a lui Titan
ar fi utilizarea echivalentului terestru al unui balon cu aer cald.
Laboratorul de turbopropulsie al NASA dezvoltă un balon
care să poată transporta sisteme imagistice si echipament
pentru a studia atmosfera lui Titan.
Inginerii consideră că un balon
ar fi platforma cea mai stabilă pentru o astfel de misiune.
Dacă balonul pierde controlul electronic pentru câteva ore,
nu e o problemă, avem la bord un sistem
care percepe modificarea si transmite balonului, "În regulă.
"închide valva ascensională si mergi la o altitudine de sigurantă
"unde vei astepta noi ordine."
Dar în timp ce misiunile complexe către lunile îndepărtate ale Sistemului Solar
sunt entuziasmante si aduc de multe ori mari descoperiri stiintifice,
speranta descoperirii altor forme de viată decât cele primordiale,
este infimă.
Speranta de a descoperi forme de viată inteligentă, generatoare de tehnologii
pare mai mare dacă privim dincolo de limitele Sistemului Solar
către stelele vecine.
Chiar dacă nu vom descoperi niciodată astfel de forme de viată
pentru marea majoritate a cercetătorilor care studiază Universul
problematica existentei vietii extraterestre este perfect plauzibilă.
Viata tinde să evolueze, să se extindă
iar unul dintre evenimentele care sustine această evolutie,
cel putin pe Terra, pare a fi dezvoltarea inteligentei.
Mie mi se pare plauzibil să existe
creaturi care posedă forme de inteligentă specifice altor planete.
Dacă una dintre acestea a apărut cu un miliard de ani înaintea Sistemului Solar
si dacă durează un miliard de ani să se ajungă la un astfel de punct,
înseamnă că acum este timpul lor.
Radiotelescoapele de pe întreg globul,
permit pământenilor să asculte.
Ce mai faceti, băietei si fetite ?
De zeci de ani trimitem mesaje în spatiu.
Fiecare transmisiune din lume, fiecare undă radio FM,
fiecare transmisie televizată
pleacă în eter, la infinit.
Ar putea fi cineva pe receptie ?
Cât timp ar lua semnalelor radio să acopere aceste distante ?
Să repetăm analogia
cu Soarele ca fiind o bilă de sticlă pe un trotuar din centrul Manhattan-ului,
iar Alpha Centauri, cea mai apropiată stea,
o bilă de pe un trotuar din Washington DC,
iar o stea mai îndepărtată ar fi o bilă din Rio de Janeiro.
O rachetă lansată de pe Terra, bila din Manhattan,
ar avea nevoie de 75000 ani pentru a ajunge la Alpha Centauri, bila din Washington.
Aceeasi rachetă ar avea nevoie de 2 milioane de ani pentru a ajunge la Rio.
O stea aflată la 100 de ani lumină.
Din fericire, semnalele radio sunt mult mai rapide decât racheta.
Ele călătoresc cu viteza luminii.
În loc de 75000 de ani,
un semnal de la bila din Manhattan ar ajunge la cea din Washington
în numai 4,5 ani.
Un semnal de la bila din Manhattan va ajunge la cea din Rio,
în 100 de ani.
Unele din primele noastre transmisii se apropie de tintă.
Dar fenomenul invers ?
Ar fi posibil ca semnale emise de civilizatii extraterestre inteligente
să fie în căutarea unor receptori terestri ?
Oamenii de stiintă de pe Terra ascultă,
folosind tehnologii utilizate initial pentru studiul fenomenelor cosmice îndepărtate,
cum ar fi explozia stelelor.
Multe fenomene produc unde radio iar prin studiul acestora
putem afla date importante despre modul în care se produc si functionează.
Ideea de a utiliza antenele radio pentru studiul Universului este o veche
datând dinaintea celui de-al Doilea Război Mondial.
Astăzi, utilizăm antene radio imense, numite radiotelescoape,
care sunt atât de performante si sensibile,
încât pot detecta energia degajată de saltul unui purice.
Sunt un fel de reflectoare imense.
Undele radio incidente
ajung peste tot, pe Terra
iar unele dintre ele vor ajunge la aceste antene.
Din aceste "oglinzi", undele se reflectă
si sunt focalizate către un amplificator sensibil
de unde semnalele sunt transportate prin cabluri
către centrul de control situat în apropiere,
unde există sisteme sensibile capabile de a analiza energia radio incidentă.
Dr. Seth Shostak este un astronom experimentat
de la Institutul SETI din Mountain View, California.
SETI este prescurtarea de la Search for ExtraTerrestrial Intelligence Căutarea Formelor Inteligente Extraterestre
SETI foloseste radiotelescoape,
dar nu pentru studiul fenomenelor cosmice.
Aceleasi tehnologii pot fi utile pentru căutarea semnalelor
care nu sunt produse de natură ci de extraterestri.
Cum am putea diferentia aceste semnale ?
Tipul de semnal pe care-l căutăm este un semnal de bandă îngustă.
Adică un semnal punctiform pe scala radio,
o frecventă unică. Aceasta indică faptul că semnalul
este generat de un emitător si nu de natură.
Desigur, ascultarea este efectuată de computere si nu de oameni.
Avem receptoare specializate pentru aceste receptii,
iar computerele monitorizează semnalele primite.
Avem receptoare care supraveghează,
circa 100 milioane de canale simultan,
asa încât atunci când computerele percep un semnal aparent extraterestru,
diferit de un radar de pe un aeroport local,
sau de la satelitii de telecomunicatii sau ceva echivalent,
atunci, acest semnal este urmărit
iar dacă semnalul pare a fi ceva de genul, "Ăsta e semnalul mult-asteptat, "
ne va semnala si ne va atrage atentia.
Asadar, nu trebuie să stăm acolo si să ne plictisim.
Până azi, nu a fost detectat un asemenea semnal.
Dar SETI insistă cu încredere.
La fel si gândirea multor astronomi de frunte
Absenta dovezilor nu înseamnă dovada absentei.
Nu putem spune, "Dacă SETI nu a descoperit nimic până acum,
"atunci, acolo nu există civilizatii inteligente."
Nu putem sustine asa ceva. Încurajăm continuarea cercetărilor.
Sunt sute de miliarde de stele în galaxia noastră,
si sute de miliarde de galaxii în Univers.
Numai datorită numărului imens
formele de viată inteligentă există probabil undeva, în Univers.
Când există atâtea posibilităti, de unde stie SETI
unde să focalizeze telescoapele si eforturile ?
Se caută sisteme solare care au sanse mai bune
sau care ar putea avea o planetă ca aceasta,
unde ar fi mai multe sanse de a exista forme inteligente de viată
dar nu stim prea multe despre planetele acestor stele.
Avem liste lungi de milioane de stele,
în vecinătatea noastră cosmică,
si ne croim drum spre ele.
Ce s-ar întâmpla dacă, într-o zi un radiotelescop SETI
ar receptiona un semnal care ar fi o posibilă transmisie extraterestră ?
Dacă am receptiona un asemenea semnal,
am spune, "Nu voi crede până ce nu îmi confirmă si altcineva."
E posibil să fie erori de program sau de infrastructură".
Asadar, în momentul în care totul pare real
trebuie să suni pe cineva de la alt observator
unde au antene similare si să le comunici rezultatul,
"Priviti, în această zonă a spatiului, în banda asta de frecvente radio,
"în banda asta, vedeti dacă se observă ceva."
Dacă 2-3 observatoare vor confirma,
cred că am fi pregătiti pentru o conferintă de presă.
Dar dacă primul contact cu ET nu ar fi reprezentat de semnale radio ?
Dacă formele extraterestre ar sosi sub forme de nerecunoscut ?
Primii extraterestri ar putea ajunge pe Terra
sub forma unor masinării
atât de mici încât ar fi invizibile cu ochiul liber.
Înaintează.
Vorbesti engleza !
Vorbim orice limbă.
Cel putin din 1950,
filmele SF au descris copios potentiale fiinte extraterestre
humanoide.
- Homo sapiens ? - Sclavi.
În ultimele decenii a fost popularizată o formă extraterestră specială.
Fanii OZN cred că fortele militare americane
au recuperat trupurile dintr-o navă extraterestră prăbusită în anii 50.
Acesti presupusi extraterestri sunt de fapt homunculi fragili
cu teste supradimensionate.
Omuleti gri, de obicei cu ochi mari. Nu sunt prea zâmbăreti...
dar sunt mai mereu structuri moi, delicate, organice,
Poate că nu au ADN dar sunt structuri biologice. Sunt vii.
E o formă usor de înteles si de acceptat pentru pământeni.
Asa ar trebui să arate ET ? Poate, e o încercare bună.
Ne sunt asemănători.
Pe de altă parte cred că în 100 de ani vom inventa masinării gânditoare.
Dacă vom putea si vom realiza asta
e posibil ca extraterestrii să fi făcut asta cu mult timp în urmă.
Să nu uităm că Universul este mult mai vârstnic decât Terra,
si astfel extraterestrii ar fi avut timp destul.
Bună, Kismet.
Vrei să vorbesti cu mine ?
În timp ce notiunea de masinării gânditoare pare improbabilă,
unii futurologi le consideră parte a unui viitor apropiat.
Reducem dimensiunile tranzistorilor dintr-un circuit integrat
încât, la fiecare doi ani le dublăm numărul la nivelul unui cip
si rulează mai repede pentru că sunt mai mici.
Asta se întâmplă de câteva decenii.
Astăzi am în buzunar un computer de mii de ori mai puternic
decât cele pe care le utilizau studentii si profesorii
când am venit prima oară aici, la MIT în anii 60.
Ray Kurzweil este convins că puterea si viteza computerelor
va depăsi curând capacitatea creierului uman.
Dacă am considera cea mai conservatoare estimare a cresterii puterii de calcul
necesară pentru a simula capacitatea întregului creier,
care este de 10 la puterea 16 operatii pe secundă,
unii estimând că este mai redusă decât atât,
asadar dacă am estima conservator,
am putea avea această putere de calcul pentru 1000 dolari în anul 2020.
În 2030 ar costa 1 dolar.
În câtiva ani va exista un supercomputer cu această capacitate.
Kurzweil prezice pentru viitorul apropiat
aparitia unor microsupercomputere integrate în organismul uman
pentru a-i compensa slăbiciunile.
Procesul a debutat deja.
Există deja oameni cu microcipuri implantate în creier
care supleează functia unei regiuni, cum ar fi pacientii cu Parkinson.
Aceste dispozitive pot fi reprogramate,
descărcând programe noi în computerul din creier
din exteriorul pacientului. Asta se întâmplă astăzi.
Lucrurile nu se vor opri aici.
Odată cu progresul tehnologic,
masinării microscopice computerizate numite nanoboti,
vor putea efectua multe proceduri de întretinere
în interiorul corpului uman.
Curând vom putea trimite astfel de dispozitive în fluxul sangvin.
Vom avea miliarde de microcomputere de dimensiunile unei hematii
si mici roboti în sânge. Ne vor mentine sănătatea
si vor interactiona cu sistemul nervos biologic.
Prin 2030, oamenii obisnuiti
vor avea o componentă biologică si una non-biologică.
Cea mai radicală viziune a lui Kurzweil
este aceea conform căreia computerele vor permite oamenilor
să transgreseze dincolo de entitatea biologică,
renuntând complet la carcasă.
Computerele vor scana functiile neuronale din creierul unei persoane
si vor descărca experienta individuală, cunostintele si personalitatea
pe un sistem de stocare.
Va trebui să îmi intre în creier, în timp real,
probabil prin nanoboti, scanere sangvine de dimensiunea hematiilor,
milioane de dispozitive vor ajunge în sistemul meu nervos,
prin capilare si îmi vor scana diferiti neuroni
culegând date despre mine, despre neurotransmitători
concentratii ionice si conexiuni inter-neuronale,
fiecare detaliu care mă caracterizează.
Cred că e un proiect fezabil dar de durată,
poate 40 de ani de acum înainte, poate mai mult,
dar vom ajunge în momentul în care vom putea înregistra
fiecare detaliu personal putând recrea personalitatea.
Implicatiile sunt extraordinare.
Cea mai importantă - ipoteza imortalitătii.
Putem salva datele.
Dacă moare suportul material, datele nu trebuie să dispară,
le putem copia într-un nou sistem.
Întreaga personalitate a masinăriei poate fi conservată,
îi putem face o copie...
Iar masinăriile vor deveni suficient de inteligente pentru a se autoreplica,
pentru a-si ameliora structura.
Autoreplicarea există în computere, în virusii informatici.
Reprezintă o entitate non-fizică,
un fragment de program care este însă capabil de autoreplicare.
Cineva poate genera un virus informatic,
care se poate autocopia, se poate deplasa în Internet,
si, curând, se va regăsi pe miliarde de computere. Autoreplicare.
Desigur, masinăriile inteligente sunt si nemuritoare
si mai putin vulnerabile la radiatii si alte pericole cosmice,
si ar putea supravietui călătoriilor interplanetare de durată.
Acest argument îl determină pe Ray Kurzweil ca si pe alti futurologi să considere
că prima întâlnire cu extraterestrii va fi o întâlnire
cu masinării inteligente, mai curând decât cu entităti biologice.
Oricare civilizatie suficient de inteligentă pentru a veni aici
nu va trimite creaturi mari si moi,
ci va trimite nanoboti,
iar nu sisteme biologice, cred că asta ar face.
Inteligente sau nu, biologice sau nu,
descoperirea formelor de viată extraterestră
ar reprezenta cea mai mare descoperire stiintifică
din istoria civilizatiei umane.
Unii sustin că ar avea o influentă pozitivă
asupra relatiilor interumane.
Eu cred că ne va modifica modul de a privi lucrurile.
Ne va oferi măcar o nouă perspectivă
asupra faptului că suntem o specie a unei lumi din Univers
în care suntem unici pentru ceea ce suntem.
Iar dacă asta nu ne va ajuta
să trecem peste conflictele prostesti,
nu stiu ce altceva ne-ar putea convinge.
În cele din urmă, cred că ar fi unul dintre cele mai bune lucruri
care ni s-ar putea întâmpla.
Există posibilitatea ca un contact cu o civilizatie extraterestră
să nu producă panica preconizată.
La momentul oportun vom lansa invazia de pe platforma noastră.
- Plec de aici ! - Rămâi pe loc !
Cred că oamenii sunt pregătiti pentru întâlnirea cu extraterestrii
mai mult decât consideră.
Cred că suntem mult mai flexibili si deschisi pentru asemenea evenimente,
iar ideea că ne vom panica
si că se va produce un colaps social,
este una păgubitoare.
Dar dacă nu vom afla răspunsul ?
Dacă nu vom receptiona niciun semnal extraterestru ?
Dacă nu vom întâlni altă specie inteligentă ?
Tăcerea, poate fi, în felul ei, un răspuns profund...
Ne spune că viata este unică
si că formele inteligente de viată trebuie pretuite.
Trebuie pretuite si protejate cu orice pret.
Suntem cu adevărat singuri ?
E poate cea mai importantă întrebare..
din întregul Univers.
Traducere biotudor@gmail.com
Adaptarea Bubuloimare